Criză economică globală din 2008 îi costă pe zeci de milioane de oameni
economiile, locurile de muncă și locuințele lor.
Iată cum s-a întâmplat.
ISLANDA
POPULAȚIA - 320.000
PRODUSUL INTERN BRUT - 13 MILIARDE DE DOLARI
PIERDERILE BĂNCILOR - 100 MILIARDE DE DOLARI
Islanda este o democrație stabilă,
cu un standard de viață ridicat.
Și până nu demult, o rată a șomajului
și o datorie guvernamentală extrem de reduse.
Am avut infrastructură completă a unei societăți moderne...
Energie verde, producție alimentară, sisteme de gestionarea a cotei de pescuit.
Sistem de sănătate modern, sistem educațional bun... aer curat.
Criminalitate scăzută.
Locul potrivit pentru o familie ca să trăiască.
Aveam aproape statutul de "final al evoluției economice".
Dar în 2000 guvernul Islandei a început o largă politică de reglementare
care urma să aibă consecințe dezastruoase.
În primul rând pentru mediu, apoi pentru economie.
Au început prin a permite corporațiilor multinaționale, precum Alcova,
să construiască fabrici gigant de topire a aluminiului
și să exploateze potențialul geotermal și hidroelectric al Islandei.
Multe dintre cele mai frumoase zone din Munți
cu cele mai spectaculoase culori.
Orice activitate are consecințele ei.
În același timp, guvernul a privatizat cele mai mari trei bănci ale Islandei.
Rezultatul a fost unul dintre cele mai pure experimente în reglementare financiară
realizat vreodată.
Finanțele au preluat și... au distrus totul.
Timp de 5 ani, aceste 3 bănci mici
care n-au operat niciodată în afara Islandei,
au împrumutat 120 miliarde dolari,
de zece ori cât producea economia Islandei.
Bancherii au împărțit banii între ei și cu prietenii lor.
A fost o bulă uriașă, acțiunile au crescut,
prețurile locuințelor au crescut mai mult de două ori.
Bula Islandeză, a dat naștere unor oameni precum, Jan Oskar Johannessen.
A împrumutat miliarde din bănci,
pentru a cumpăra afaceri de retail în Londra.
Și-a mai cumpărat, un avion privat cu dungulițe,
un iaht de 40 milioane dolari și un penthouse în Manhattan.
Ziarele aveau mereu titluri de genul... Acest milionar a cumpărat această companie.
În Marea Britanie, Franța, Finlanda, sau oriunde în altă parte.
În loc să spună că acest milionar a luat un miliard de dolari împrumut,
ca să cumpere această companie și i-a luat de la banca voastră.
Băncile vindeau fonduri pe piața monetară
și tot băncile,
sfătuiau acționarii să-și retragă banii și să-i plaseze pe piață.
Depozitele deveneau o necesitate peste tot.
Firme americane de contabilitate precum KPMG,
au auditat băncile Islandeze și fondurile de investiții și nu au găsit nereguli.
Agențiile de rating americane spuneau că Islanda stătea grozav.
În februarie 2007, agențiile de rating au decis să crească cota băncilor,
la cea mai înaltă rată posibilă... AAA.
S-a mers atât de departe,
încât guvernul călătorea cu bancherii ca într-un reality-show.
Când băncile Islandeze s-au prăbușit,
la sfârșitul lui 2008
rata șomajului s-a triplat, în șase luni.
N-a rămas nimeni neafectat în Islanda.
- Așadar, mulți și-au pierdut economiile. - Da, așa a fost.
Reglementările guvernamentale ce trebuiau să protejeze locuitorii Islandei,
n-au ajutat la nimic.
Avem doi avocați de la o firmă de reglementare care vin la o bancă
pentru a discuta despre unele probleme.
Atunci când se vor apropia de bancă,
vor vedea 19 SUV-uri în afara băncii
așa că te-ai dus la bancă și ai 19 avocați stând în fața ta
foarte bine pregătiți, gata să dărâme orice argument pe care-l aduci.
Și dacă te descurci foarte bine, îți oferă un job.
O treime din inspectorii fiscali din Islanda,
au plecat să lucreze pentru bănci.
Dar asta-i o problemă generală, în New York aveți aceeași problemă, nu ?
Andrada2003 & BlackAmber & FlorinA (c)SubTeam
AMC & Vic (c) Subs.ro Team
www.subs.ro
Cum credeți că sunt veniturile de pe Wall Street în zilele noastre ?
Excesive.
Mi s-a spus că-i extrem de dificil pentru FMI
să critice Statele Unite ale Americii.
Nu aș spune asta.
Regretăm profund scăpările legii americane.
E uimitor câtă cocaină pot folosi cei de pe Wall Street...
să se trezească și să meargă la muncă a doua zi.
Nu știam ce este creditul default swap,
sunt de modă veche.
A avut vreodată remușcări, Larry Summers ?
Nu ascult confesiuni,
Guvernul vine și spune, ăsta e planul A, ăsta planul B și ăsta planul C.
Ați sprijini controalele legale privind salariile directorilor executivi ?
Nu.
Sunteți de acord cu dreptul de compensare în industria serviciilor financiare ?
În cazul în care se justifică, atunci da, sunt.
- Credeți că se justifică ? - Cred că se justifică.
Și așa îi ajutați pe acești oameni să de-a lumea peste cap ?
Ai putea spune și așa.
Au avut câștiguri private și pierderi publice uriașe.
Când începi să te gândești că poți crea ceva din nimic,
e tare dificil să reziști.
Sunt îngrijorat de faptul că o mulțime vor să revină la vechiul stil.
La stilul pe care în aveau înainte de criză.
Am primit o mulțime de email-uri anonime de la bancheri,
spunând "Nu mă poți cita, dar eu chiar îmi fac griji"
De ce nu crezi că s-a întreprins o anchetă mai sistematică ?
Pentru că atunci se vor găsi vinovații.
Credeți că, Școala de Afaceri Columbia, are un conflict semnificativ de interese ?
Nu cred că avem.
Autoritățile de reglementare nu și-au făcut treaba.
Au avut puterea să câștige fiecare caz când am fost procuror general.
Nu au vrut.
În septembrie 2008, falimentul băncii de investiții americane, Lehman Brothers
și colapsul companiei de asigurări AIG, cea mai mare din lume,
au declanșat criza financiară globală.
Rezultatul a fost recesiunea globală,
care a costat lumea, zeci de mii de miliarde de dolari,
a lăsat 30 de milioane de șomeri și a dublat datoria națională a SUA.
Dacă privești costurile: structura fondurilor,
a averii locuințelor,
apoi structura veniturilor, a slujbelor,
15 milioane de oameni la nivel mondial ar putea ajunge din nou în pragul sărăciei.
Această este o criză enorm de scumpă.
Această criză n-a fost un accident.
A fost cauzată de scăparea de sub control a industriei.
Încă din 1980, creșterea sectorului financiar din SUA,
a dus la o serie de crize financiare din ce în ce mai severe.
Fiecare criză a provocat pagube mai multe,
în timp ce industria a făcut tot mai mulți bani.
Partea I. Cum am ajuns aici...
După Marea Depresie, Statele Unite ale Americii
au 40 de ani de creștere economică,
fără măcar o singură criză financiară.
Sectorul financiar a fost strict reglementat,
cele mai multe bănci făceau afaceri locale
și le erau interzise speculațiile,
cu economiile deponenților.
Băncile de investiții
care se ocupau de tranzacționarea de acțiuni și obligațiuni,
erau parteneriate private de mici dimensiuni.
Tradițional, în serviciile bancare de investiții,
partenerii puneau banii la bătaie
și evident, partenerii,
supravegheau acei bani foarte atent.
Au vrut să trăiască bine,
dar n-au vrut
să riște totul fără să fie siguri de câștig.
Paul Volcker a lucrat la departamentul de trezorerie
și a fost președinte al Federal Reserve,
între 1979- 1987.
Înainte de a intra în guvern,
a fost economist financiar
la Banca Chase Manhattan.
Când am plecat de la Chase la Trezorerie în 1969,
cred că venitul meu era în jur
de 45.000 dolari pe an.
Morgan Stanley în 1972
avea aproximativ 110 angajați în total,
un birou și un capital de 12.000.000 de dolari.
Acum, Morgan Stanley are 50.000 de angajați,
capital de câteva miliarde de dolari
și are birouri în toată lumea.
În 1980, industria financiară a explodat.
Băncile de investiții au devenit publice,
primind în păstrare mari cantități de bani.
Persoanele de pe Wall Street au început să se îmbogățească.
Am avut un prieten care era trader de bonduri,
la Merilyn Lynch în anul 1970.
Era conductor de tren pe timp de noapte,
deoarece avea 3 copii
și nu-i putea crește
cu ceea ce câștiga un trader de bonduri.
Prin 1986, a făcut milioane de dolari
și am crezut că a făcut-o pentru că era inteligent.
Cea mai mare sarcină în fața națiunii,
este de a restabili prosperitatea noastră economică.
În 1981, președintele Ronald Reagan,
l-a numit secretar al Trezoreriei,
pe CEO-ul băncii de investiții, Merrill Lynch,
Donald Regan.
Wall Street și președintele, erau pe aceeași lungime de undă.
Am vorbit cu mai mulți lideri de pe Wall Street,
iar ei vor sprijini în totalitate președintele.
Administrația Reagan,
susținută de economiști și lobbiști financiari,
a început perioada de 30 de ani de liberalizări financiare.
În 1982, administrația Reagan,
au liberalizat casele de economii și societățile de credit,
permițându-le să facă investiții riscante
cu banii deponenților lor.
Până la sfârșitul deceniului,
sute de case de economii și societăți de credit, au eșuat.
Aceste crize i-au costat pe contribuabili, 124 miliarde de dolari
și i-a costat pe mulți oameni economiile lor de-o viață.
Ar putea fi, cel mai mare jaf bancar din istoria noastră.
Mii de directori ai caselor de economii și societăților de credit,
au mers la închisoare pentru jefuirea companiilor lor.
Unul din cazurile extreme,
a fost Charles Keating.
În 1985, când autoritățile de reglementare federale
au început să-l investigheze,
Keating a angajat un economist
pe nume Alan Greenspan.
În adresa lui către autoritățile de reglementare,
Greenspan a lăudat și expertizat planul de afaceri solid al lui Keating
și a spus că n-a văzut nici un risc în a-i permite
lui Keating să investească banii clienților săi.
Keating i-a plătit lui Greenspan, 40.000 de dolari.
Charles Keating, a fost închis la scurt timp după aceea.
Pe Alan Greenspan,
președintele Reagan, l-a numit,
președinte al băncii centrale a Americii...
Federal Reserve.
Greenspan a fost numit din nou,
de către președinții Clinton și George W. Bush.
În timpul administrației Clinton,
liberalizarea a continuat sub Greenspan
și secretarul Trezoreriei, Robert Rubin,
fostul director al băncii de investiții,
Goldman Sachs,
și Larry Summers... profesor de economie la Harvard.
Sectorul financiar de pe Wall Street fiind puternic,
având lobbiști, având o grămadă de bani,
au capturat pas cu pas, sistemul politic
atât pe Democrați cât și pe Republicani.
Până la sfârșitul anilor 90
sectorul financiar s-a consolidat,
în câteva firme gigantice.
Fiecare dintre ele atât de mare
încât căderea lor poate amenința întregul sistemul.
Și administrația Clinton
a ajutat să crească și chiar să se extindă.
În 1999, Citicorp și Travelers
au fuzionat pentru a forma Citigroup...
Cea mai mare companie de servicii financiare,
din lume.
Fuziunea a încălcat legea Glass-Steagal...
o lege adoptată după Marea Depresie,
care împiedica băncile să folosească depozitele clienților,
în activități bancare de investiții riscante.
A fost ilegal să achiziționeze Travelers.
Greenspan n-a spus nimic.
Federal Reserve i-a scutit
pentru un an și apoi au adoptat legea.
În 1999, la insistențele lui Summers și Rubin,
Congresul a adoptat "Gramm-Leach-Bliley Act"...
Cunoscut pentru unii ca Citigroup Relive Act.
Acesta a anulat "Glass-Steagal"
și a netezit calea, pentru viitoarele fuziuni.
Robert Rubin va face mai târziu
126 milioane dolari ca vicepreședinte al Citigroup.
A refuzat sa fie intervievat pentru acest film.
De ce să ai bănci mari ?
Pentru că că băncilor le place puterea de monopol,
pentru că băncilor le place puterea de lobbi,
pentru că băncile știu că atunci când ești prea mare
vei fi salvat.
Piețele sunt în mod inerent instabile,
sau cel puțin potențial instabile.
Iar metafora corespunzătoare sunt vechile tancuri petroliere.
Fiind foarte mari, prin urmare,
trebuiau compartimentate
pentru a preveni împrăștierea petrolului,
la răsturnarea vasului.
La proiectarea vasului, trebuia să se ia în considerare asta.
Și după Depresiune,
regulamentul de fapt, a introdus
aceste compartimente etanșe,
iar liberalizarea a condus la
eliminarea compartimentării.
Următoarea criză a venit la sfârșitul anilor 90.
Băncile de investiții au alimentat masele, cu bule de acțiuni în internet,
care au fost urmate de prăbușirea din 2001
care a cauzat 5.000 miliarde de dolari pierderi de investiții.
Comisiile de Securitate și Schimb,...
Agenția federală care a fost creată
în timpul Depresiei, pentru a reglementa investițiile bancare,
nu au făcut nimic.
În lipsa unui sens al acțiunii federale
și nu a fost nici unul...
Și având în vedere eșecul clar de auto-reglementare,
a devenit necesar pentru alții să-și intensifice
și să adopte măsurile de protecție necesare.
Investigațiile lui Eliot Spitzers, au arătat că
băncile de investiții au promovat
companii de internet, despre care au știut că nu vor reuși.
Analiștii de valori au fost plătiți
după cât de multe afaceri au adus
și ceea ce au spus în public,
a fost destul de diferit de ceea ce au spus în privat.
InfoSpace a dat cel mai mare rating posibil
respins de către analiști ca "un râci".
Excite - de asemenea, foarte bine cotată,
numită "o bucată de rahat".
Apărarea care a fost întinsa,
de multe din băncile de investiții,
nu a fost, te înșeli, a fost...
Toți o făceau și toți știau ce se întâmplă
și prin urmare, nimeni n-ar fi trebuit să se bazeze pe acest analiști.
În decembrie 2002, zece bănci de investiții
au soluționat cazul pentru un total de 1,4 miliarde dolari,
și au promis să schimbe modul de funcționare.
Scott Talbott este lobbist șef
pentru Financial Services Roundtable.
Unul dintre cele mai puternice grupuri din Washington,
care reprezintă aproape toate
cele mai mari companii financiare din lume.
Sunteți împăcat cu faptul
că mai multe dintre companiile membre
s-au angajat în activități criminale pe scară largă ?
- Va trebui să fiți mai specific. - Bine...
În primul, rând activitățile criminale
nu ar trebui să fie acceptate, punct.
Firmele de pe Wall Street gata să plătească un miliard din amenzi.
De când a început liberalizarea,
cele mai mari firme financiare din lume,
au fost prinse spălând bani,
fraudând clienții și falsificându-și situațiile financiare.
Iar și iar și iar.
JP Morgan, a mituit oficiali din guvern.
RIGGS BANK a spălat banii dictatorului cilian, Augusto Pinochet.
Credit Suisse a dat bani,
pentru programul nuclear al Iranului
și pentru Organizația Industriilor Aerospațiale din Iran,
care a construit rachete balistice.
Orice informație care l-ar identifica
ca iranian, va fi eliminată.
Bancă a fost amendată cu 536 milioane de dolari.
Citibank a ajutat la drenarea a 1.5 milioane de dolari
bani obținuți din droguri, din Mexic.
Spuneați că ar fi putut
"pierde orice document contabil".
Am spus-o în spirit de glumă.
A fost la început.
Nu am vorbit serios.
Între 1998 și 2003,
Fannie Mae și-a supraevaluat câștigurile,
cu mai mult de 10 miliarde dolari.
Aceste standardele de contabilitate sunt foarte complexe
și cer determinare
cu care experții adesea erau în dezacord.
CEO Franklin Raines,
care era directorul de buget al președintelui Clinton,
a primit peste 22 milioane dolari în bonusuri.
Când UBS a fost prins,
ajutând americanii bogați să facă evaziune fiscală,
au refuzat să coopereze cu guvernul american.
Ați fi dispus să ne spuneți numele ?
Dacă există un tratat cadru...
Nu există niciun tratat cadru.
Sunteți de acord că ați participat la o fraudă ?
Se așteaptă ca AIG, să ofere 1.6 miliarde
pentru a-și soluționa problemele cu autoritățile de reglementare.
Cum au ajutat băncile, înșelăciunea Enron.
Au ajutat Ernon să ascundă frauda... amendate cu 385 milioane de dolari.
Dar, în timp ce compania se confruntă cu amenzi fără precedent,
firmele de investiții nu făceau asta.
Trebuie să recunosc că n-am greșit cu nimic.
Când ești atât de mare și ai de-a face
cu atât de multe produse și atât de mulți clienți,
se întâmplă să apară greșeli.
Sectorul serviciilor financiare,
pare să aibă nivelul de criminalitate, care este,
oarecum distinct.
Când a fost ultima dată când,
CISCO sau Intel sau Google sau Apple sau IBM...
Sunt în totalitate de acord cu dvs
cu privire la serviciile financiare versus Hightech.
Dar Hightech, e fundamental o afaceri de creație,
unde se generează valoare și se obțin venituri,
creând de fapt, ceva nou și diferit.
Începând din 1990,
reglementările și avansurile în tehnologie
au condus la o explozie a produselor financiare complexe
numite derivate.
Economiștii și bancherii...
Au pretins că au făcut piața mai sigură,
dar au făcut-o mai instabilă
De la sfârșitul Războiului Rece,
o mulțime de foști fizicieni și matematicieni
s-au hotărât să își dedice talentul
nu tehnologiei Războiului Rece,
ci piețelor financiare
și împreună cu bancherii și cu fondurile de investiții...
- Au creat altfel de arme ? - Sigur.
După cum spunea Warren Buffet:
"Arme de distrugere în masă".
Guvernanții, politicienii și oamenii de afaceri
nu au luat în serios
amenințarea inovației financiare
asupra stabilității sistemului financiar.
Bancherii, folosind derivatele,
au putut face tranzacții virtuale cu aproape orice.
Au pariat pe creșterea sau scăderea prețului pe baril,
pe falimentul firmelor, chiar și pe vreme.
La sfârșitul anilor '90, derivatele
reprezentau 15 trilioane de dolari, pe o piață lipsită de reglementări.
În 1998, cineva a încercat să le reglementeze.
Brooksley Born a terminat ca șefă de promoție la Stanford Law School
și a fost prima femeie
care a editat o culegere de legi importante.
După ce a făcut practică cu derivatele la firma Arnold & Porter,
lui Born i s-a propus, de către președintele Clinton,
să devină președinte al Comisiei Comerciale de Tranzacții Futures,
care supraveghea piața derivatelor.
Brooksley Born m-a întrebat
dacă vreau să lucrez cu ea.
Am decis că era o piață serioasă
și potențial destabilizatoare.
În mai 1998, CCTF
a inițiat o propunere de reglementare a derivatelor.
Departamentul Trezoreriei din administrația Clinton a răspuns imediat.
M-am dus întâmplător în biroul lui Brooksley
când ea tocmai punea jos receptorul.
Era lividă,
s-a uitat la mine și mi-a zis:
"Era Larry Summers. Avea 13 bancheri în birou".
Summers a acționat într-un mod extrem de deranjant.
Într-un fel, îi cerea să se oprească.
Băncile depindeau deja foarte mult
de câștigurile din diverse genuri de activități
și asta a dus la o bătălie titanică
pentru a preveni reglementarea acestor instrumente.
La puțin timp după telefonul lui Summers,
Greenspan, Rubin și președintele SEC, Arthur Levitt,
au inițiat o declarație comună prin care o combăteau pe Born
și recomandau legislativului
să păstreze nereglementată piața derivatelor.
Reglementarea tranzacțiilor derivate
care sunt negociate în particular de profesioniști
nu este necesară.
Legea a fost respinsă, din păcate,
mai întâi de administrația Clinton,
apoi de către Congres.
În 2000, senatorul Phil Gramm a jucat un rol important
și a reușit să obțină
excluderea derivatelor de la reglementare.
Sunt piețe unite care reduc povara reglementării.
Cred că e nevoie să facem asta.
După ce a plecat din Senat, Phill Gramm a devenit vice-președintele UBS.
Din 1993, soția sa Wendy a făcut parte din comitetul director de la Enron.
Dar sperăm din suflet,
că anul acesta vom putea trece la o legislație,
care să sigure certitudinea legală
derivatelor OTC.
Larry Summers a câștigat ulterior 20 mil. $ din investiții bazate pe derivate.
Aș dori să mă raliez
tuturor opiniilor dlui secretar Summers.
În decembrie 2000, Congresul a legiferat
"Actul de modernizare a tranzacțiilor futures".
Întocmit cu ajutorul unor finanțiști,
acesta interzicea reglementarea derivatelor.
Odată făcut, a rămas intangibil.
Folosirea derivatelor și a inovației financiare
a explodat după anul 2000.
- Așa să-mi ajute Dumnezeu. - Așa să-mi ajute Dumnezeu.
La momentul când G.W. Bush a preluat puterea, în 2001,
sectorul finanțelor publice din SUA era mai profitabil,
mai concentrat și mai puternic decât fusese vreodată.
Existau cinci bănci de investiții care dominau industria,
două conglomerate financiare,
trei companii de asigurări
și trei agenții de evaluare.
Unirea tuturor
a fost un lanț de securitate, un nou sistem
care conecta trilioane de dolari, credite ipotecare și de alt gen
cu învestitorii din lumea întreagă.
Acum 30 de ani, dacă voiai să iei un credit pentru o locuință,
cel care-ți dădea banii
se aștepta să-i dai înapoi.
Luai un împrumut pe care trebuia să-l rambursezi.
De atunci am descoperit însă metoda de securitizare a creditului.
Oamenii care iau credite
nu mai sunt expuși riscului de a nu le putea rambursa.
În vechiul sistem, când proprietarul locuinței
își plătea creditul ipotecar lună de lună,
banii ajungeau la creditorul local.
Și din moment ce creditele ipotecare erau rambursate în zeci de ani,
creditorii erau grijulii.
În noul sistem, creditorii vând ipotecile băncilor de investiții.
Acestea adună mii de credite ipotecare sau alt gen de împrumuturi,
inclusiv credite pentru mașină sau cărți de credit pentru cumpărături,
pentru a crea niște derivate complexe,
numite obligațiuni colaterale ipotecare.
Băncile de investiții vând apoi aceste obligațiuni învestitorilor.
Acum, când proprietarii locuințelor își plătesc creditul ipotecar,
banii ajung la învestitorii din întreaga lume.
Băncile de investiții plătesc agențiile să evalueze aceste obligațiuni
și multe dintre ele beneficiază de o cotație AAA,
care reprezintă cea mai înaltă treaptă a ratei investițiilor.
Asta a făcut obligațiunile colaterale la fel de populare ca fondurile de pensii,
singurele care mai aveau un nivel la fel de înalt.
Sistemul acesta era o bombă cu ceas.
Creditorilor nu le mai păsa dacă li se restituie împrumuturile.
Așa că au început să acorde împrumuturi riscante.
Nici băncilor de investiții nu le-a păsat.
Cu cât vindeau mai multe obligațiuni, cu atât aveau profituri mai mari,
iar agențiile de evaluare plătite de către băncile de investiții
nu puteau fi trase la răspundere dacă evaluarea obligațiunilor se dovedea greșită.
Erai bun de prins în plasă
și nu existau constrângeri legale,
așa că se dăduse verde la acordarea unui număr cât mai mare de împrumuturi.
Între anii 2000 și 2003,
numărul creditelor ipotecare făcute în fiecare an
s-a mărit de aproape patru ori.
Nimănui din acest lanț al securitizarii,
de la început până la sfârșit,
nu-i păsa de calitatea creditului ipotecar.
Îi interesa doar să-și maximizeze volumul de credite
și să obțină o dobândă din asta.
La începutul anului 2000, a avut loc o mărire spectaculoasă
a împrumuturilor riscante... numite subprime.
Dar, când mii de împrumuturi de acest gen
au fost combinate creându-se obligațiunile ipotecare,
multe dintre ele au beneficiat mai departe de cotație AAA.
Nu ar fi fost posibil să creezi derivate
care să nu aibă aceste riscuri,
care să ducă echivalentul deductibilităților
în zona de risc acceptabil,
care să fie preluate s.a.m.d.
N-au făcut așa ceva, nu ?
Nu, dar privind retrospectiv ar fi trebuit s-o facă.
Așadar, oamenii aceștia știau că fac ceva periculos ?
Cred că știau.
Bancile de investitii preferau creditele subprime,
deoarece aveau rate mai ridicate ale dobânzilor.
Asta a condus la o creștere masivă a creditării agresive.
Debitorii erau inutil băgați în credite subprime scumpe,
iar multe credite erau date oamenilor care nu puteau să le ramburseze.
Toate ofertele instituțiilor financiare
către beneficiarii de credite ipotecare
se bazau pe imaginea că sunt cele mai profitabile,
în timp ce erau împrumuturi riscante.
Bancherii câștigă mai mult dacă îți acordă un credit pe care nu-l poți rambursa.
La asta te îndeamnă.
Partea a II-a - Bula 2001- 2007
Dintr-o dată, sute de miliarde de dolari anual
au intrat în lanțul securitizarii.
Din moment ce oricine putea lua un credit ipotecar,
prețurile locuințelor au urcat la cer.
Rezultatul a fost cea mai mare explozie a prețurilor din istorie.
Adevăratul stat e realist și își evaluează bogățiile.
Poate să trăiască cu bogățiile sale sau le poate închiria.
A fost o explozie a prețurilor locuințelor care nu avea niciun sens.
Finanțarea apetitul din sectorul financiar,
ne-a dus acolo unde am ajuns cu toții.
Ultima oară s-a mai produs o astfel de explozie a prețurilor la finele anilor '80.
În cazul acela, creșterea prețurilor locuințelor a fost relativ minoră.
Această creștere a prețurilor locuințelor a dus la o recesiune relativ severă...
Din 1996 până în 2006, prețurile locuințelor
pur și simplu s-au dublat.
La prețul de 500 $ biletul,
au venit să audă cum să cumpere
propria bucată din visul american.
Goldman Sachs, Bear Stearns, Lehman Brothers, Merrill Lynch
au fost cu toții implicați în credite riscante
și și-au majorat fondurile de la 30 miliarde $ pe an
la peste 600 miliarde $ pe an, în răstimp de zece ani.
Știau ce se întâmplă.
Countrywide Fiancial, cea mai mare instituție de creditare subprime,
a avut portofoliul de credite de 97 miliarde $
și a făcut profit de peste 11 milioane de dolari.
Pe Wall Street, primele anuale au atins valori uriașe,
comercianții și cei din conducere au devenit extrem de bogați în această perioadă.
Lehman Brothers a fost unul dintre cei mai mari beneficiari ai creditelor riscante,
iar președintele lor, Richard Fuld,
a încasat 485 milioane $.
Pe Wall Street, această explozie a prețurilor locuințelor
a dus la obținerea a sute de miliarde de dolari profit.
Până în 2006, aproximativ 40% din întregul profit al celor 500 firme S& P
provenea de la instituții financiare.
Nu erau profituri reale, nu erau venituri adevărate,
ci doar bani
creați de sistem și contabilizați ca venituri.
Trei ani de zile de involuție au fost șterși cu buretele.
Cred că a fost de fapt, retrospectiv privind,
o schemă Ponzi de nivel național, ba nu, global.
Prin pactul de protejare a egalității și a dreptului de proprietate,
conducerea Federal Reserve, a căpătat autoritatea
de a reglementa industria creditelor ipotecare,
dar președintele său, Alan Greenspan a refuzat să uzeze de această abilitare.
Alan Greenspan a spun "nu" liberalizării. " Nici măcar nu cred în asta".
De 20 de ani, Robert Gnaizda conduce Greenlining,
un puternic grup de avocați ai consumatorilor.
S-a întâlnit de mai multe ori cu Greenspan.
I-am dat un exemplu din toată țara
de 150 de credite ipotecare complex ajustabile.
A spus că dacă ai avea un doctorat în matematică,
n-ai fi capabil să le înțelegi suficient
cât să știi care e bună pentru tine și care nu.
Noi am crezut că va lua atitudine,
dar, cum conversația continua,
era clar că era blocat în ideologia lui.
Ne-am întâlnit din nou cu Greenspan în 2005.
Ne întâlneam cu el de două ori pe an niciodată mai puțin de o dată pe an,
dar nu-și schimba convingerea.
Alan Greenspan a refuzat să fie intervievat pentru acest film.
În lumea fantastică a comunicațiilor mondiale,
mișcarea liberă și eficientă a capitalului
ajuta la crearea celei mai mari prosperități din istoria omenirii.
Comisia de Schimb și Securitate n-a condus anchete bancare majore în timpul bulei.
146 oameni au fost scoși din divizia de aplicare SEC.
Pentru același lucru depuneți și dvs mărturie ?
Da. Cred că a existat o eviscerare
sistematica sau cum vreți s-o numiți,
a agenției și capacității sale
prin reducerea de personal.
Biroul de management al riscului SEC
a fost redus la o persoană, spuneți ?
Când domnul acela merge seara acasă, poate să stingă lumina.
În timpul bulei, băncile de investiție împrumutau puternic
să cumpere mai multe credite și să creeze mai multe obligațiuni.
Proporția dintre dintre banii împrumutați
și banii deținuți de bancă este denumită "pârghie".
Cu cât împrumutau mai mult, cu atât era mai mare pârghia.
În 2004, Henry Paulson, CEO la Goldman Sachs,
a influențat SEC
să slăbească limitele avantajului,
permițând băncilor să crească brusc împrumutul.
SEC a decis să lase
băncile de investiții să riște mult mai mult.
A fost inconștientă și nu știu de ce au făcut-o, dar au făcut-o.
Pe 28 aprilie 2004, SEC au considerat să ridice "pârghia" băncilor de investiții.
Am zis că aceștia sunt băieții mari și evident, e adevărat.
Dar asta înseamnă că dacă ceva merge prost, va fi un dezastru îngrozitor de mare.
La aceste nivel, aveți de-a face cu cele mai sofisticate instituții financiare.
Acestea sunt companiile cu cele mai multe activități cu derivate din SUA.
Am vorbit cu câteva cu privire la nivelul lor de siguranță.
Companiile credeau că numărul era corespunzător.
Comisarii au votat să adopte noi amendamente ca recomandate de personal ?
Într-adevăr. În unanimitate. Și ședința s-a suspendat.
Gradul de creștere în sistemul financiar
devine absolut înspăimântător
Băncile de investiții urcau "pârghia" la un nivel de 33 la 1
ceea ce înseamnă că o scădere mică de 3% din valoarea activului de baza
i-ar fi făcut insolvenți.
Dar mai era o bombă cu ceas în sistemul financiar.
AIG, cea mai mare companie de asigurări din lumea întreagă
vindea cantități imense de acțiuni denumite "credit default swap".
Pentru investitorii care dețineau obligațiuni,
CDS funcționa ca niște polițe de asigurare.
Un investitor care cumpără CDS plătește AIG un bonus de o pătrime.
Dacă CDO merge prost, AIG promite să plătească pierderile investitorului.
Dar, spre deosebire de agențiile obișnuite, speculatorii puteau cumpăra CDS de la AIG
pentru a putea paria împotriva CDO pe care nu le aveau.
În asigurări, poți asigura numai ceva ce deții.
Să zicem că tu deții o proprietate și eu dețin o casă.
Eu pot asigura casă numai o dată.
Derivatele universale permit oricărei persoane să asigure acea casă.
Tu poți asigura asta, altcineva, sau 50 de oameni pot asigura casa mea.
Ce se întâmplă dacă îmi arde casa ?
Numărul de pierderi din sistem este mare.
Din moment ce creditul "default swap" nu era regulat
AIG nu trebuia să pună bani deoparte pentru a acoperi potențialele pierderi.
În schimb, AIG a plătit angajaților bonusuri uriașe
atunci când contractul a fost semnat.
Dar dacă mai târziu CDO-urile ar merge rău, AIG ar fi terminată.
Oamenii au fost recompensați pentru că și-au asumat riscuri mari. În vremuri bune
generează remunerații pe termen scurt și profituri, prin urmare, bonusuri,
dar asta în timp va duce firma la faliment.
Asta va distruge sistemul compensației.
Divizia de produse AIG din Londra
a generat 500 miliarde de dolari de credite "default swap" în timpul bulei.
Multe dintre ele au fost pentru CDO acoperite de ipoteci subprime.
Cei 400 de angajați de la AIG au făcut 3,5 miliarde între 2000 și 2007.
Joseph Cassano... șeful AIG FP...
a făcut personal 315 milioane.
Este greu pentru noi, fără a fi neserioși
pentru a vedea un scenariu cu orice motiv
care ne-ar vedea pierzând 1 dolar la fiecare tranzacție.
În 2007 auditorii AIG au făcut avertismente.
Unul dintre ei, Joseph St. Denis a demisionat în semn de protest
după ce Cassano l-a blocat repetat în a investiga conturile AIGFP.
Să vă spun o persoană
care nu a primit bonus, în timp ce restul primeau.
A fost, Sant Denis.
Dl. St. Denis care a încercat să alerteze pe voi doi
că veți intra în mari probleme.
A demisionat frustrat și nu a primit bonus.
În 2005, Raghuram Rajan atunci economist șef la FMI
a prezentat o lucrare la simpozionul anual Jackson Hole,
cea mai de elită conferință bancară din lume.
Cine era în audiență ?
Cred că erau cei mai mari bancheri din lume,
începând cu dl. Greenspan,
Ben Bernanke,
Larry Summers era acolo,
Tim Geithner era și el
Titlul de pe hârtie era esențial.
Dezvoltarea financiară face lumea un loc mai riscant ?
Și concluzia era că da.
Lucrarea lui Rajan s-a concentrat pe incertitudinea care aduce bonusuri
bazate pe profit pe termen scurt
și care nu impuneau penalizări pentru pierderile ulterioare.
Rajan a argumentat că aceste lucruri încurajează bancherii să riște
care ar putea să le distrugă firma
și chiar întregul sistem financiar.
Este foarte ușor să generezi performanță asumându-ți mai multe riscuri.
Ceea ce trebuie să faci este să compensezi performanța la risc moderat
și acolo se blochează toți.
Rajan a pus punctul pe i.
Ce a spus în mod particular a fost:
"Voi pretindeți că ați găsit o cale de a face profit cu un risc mai mic,
eu spun că ați găsit o cale să faceți profit cu un risc mai mare."
Și asta este o mare diferență.
Summers comenta mult.
Considera că eu critic schimbările
în lumea financiară
și se temea de regularizarea care ar schimba totul.
În principal m-a acuzat că sunt un Luddite.
Voia să se asigure că nu aduce un set nou de regularizări
care să constrângă sistemul.
Larry Summers a refuzat să dea un interviu pentru acest film.
Vei face în plus 2 milioane de dolari pe an sau 10 milioane de dolari pe an,
punând instituția financiară în risc.
Altcineva plătește factura, dar nu ești tu acela.
Ai face acel pariu ?
Majoritatea oamenilor care lucrau pe Wall Street au spus: "Cu siguranță".
Voi face acel pariu.
The Hamptons la două ore de New York
Niciodată nu era de ajuns.
Nu vroiau să dețină doar o casă,
ci vroiau să aibă cinci case și
un penthouse scump în Park Avenue.
Și vor propriul lor avion.
Credeți că este o industrie unde, nivelul compensației este foarte bun ?
Cred că aș fi atent, aș fi cu băgare de seama, la cuvântul foarte bun.
Totul este relativ.
Aveți o casă de 40 milioane de dolari în Florida, cu vedere la ocean,
o casă de vacanță în Sun Valley, Idaho...
Dvs și soția aveți o colecție de artă cu tablouri de milioane de dolari.
Richard Fuld nu a apărut niciodată la locul de tranzacționare.
Erau acolo tot timpul, consilieri de artă.
Are propriul lift. Are modul lui de a fi deconectat.
Liftul lui era construit
pentru ca șoferul să intre dimineața și
un agent de securitate să-l aibă în pază.
E o fereastră de doar două, trei secunde în care vede oamenii,
apoi merge în lift și urcă direct la etajul 31.
Lehman deținea o mulțime de companii de avioane.
- Știți de asta ? - Da.
Câte erau ?
Erau 6, incluzând 767.
Avea și un elicopter.
Înțeleg. Nu erau cam multe avioane în proprietate ?
Avem de a face cu personalități tip A și această personalitate știe totul în lume.
Bankingul a devenit un concurs de urinat.
Adică a mea e mai mare ca a ta, sau ceva de acest gen.
Și tot omul a condus asta.
Afaceri de 15 miliarde de dolari nu erau mari, așa că, făceam de 100 miliarde.
Acești oameni riscă, sunt impulsivi.
Jonathan Alpert este un psiholog ai cărui clienți sunt directori de pe Wall Street
Face parte din comportamentul lor, din personalitatea lor
și asta se manifestă în afara muncii.
Este normal pentru bărbați să iasă, să meargă la baruri de striptis,
să se drogheze.
Am văzut folosirea unor cantități de cocaină, multe prostituate.
E incredibil să fii sus, a spus Sam Zherka, proprietarul clubului VIP Club din Chelsea,
care estimează că 80% dintre clienți sunt de pe Wall Street.
Recent neuro cercetătorii au făcut experimente ce implică indivizi
pe care i-au pus la aparate de RMN
și a trebuit să joace jocuri al căror premii erau banii.
Și au observat că atunci când subiecții câștigă bani
partea din creier este stimulată ca aceea stimulată de cocaină.
Mulți oameni simt nevoia să participe în acel comportament,
să fie promovați, recunoscuți.
Conform unui articol din Bloomberg
afacerea de distracție reprezintă 5% din afacerile
brokerilor din New York
și adesea includ baruri de striptis, prostituție și droguri.
Un broker din New York și-a dat în 2007 firma în judecată
pentru că i se cerea să recurgă
la prostituate pentru a întreține afaceriștii.
Este doar un complet dezinteres
la impactul pe care acțiunile lor le-ar avea,
asupra societății, familiei.
Nu au probleme în a folosi o prostituată, și să meargă acasă la soție.
Kristin Davis. conduce o rețea de prostituție de elită din apartamentul ei spațios.
Era situat la câteva străzi de Bursa de mărfuri din New York.
Câți clienți ?
Atunci, cam 10.000.
Tarife începând de la 1000$/oră până la 1600$/oră.
Adăugați 15% pentru plata cu cardul.
Câți erau de pe Wall Street ?
Din clienții de top, cam 40-50%.
Erau reprezentanți ai tuturor firmelor mari de pe Wall Street, Goldman Sachs...
Lehman Brothers, da, erau de peste tot.
Morgan Stanley era mai puțin.
Cred că Goldman era destul de mult implicată.
Mulți clienți mă sunau și spuneau, că pot să-mi aducă un Lamborghini
pentru o noapte cu o fată ?
Acești tipi au cheltuit banii companiei,
avem multe cărți de vizită, de la diferite firme financiare.
Aceste servicii erau încărcate pe reparații de calculatoare
cercetare de piață, consultanță pentru testarea pieții.
De obicei, le dădeam o bucata de hârtie cu antet și le ziceam, fă factura.
Acest model de comportament, credeți,
se extinde la nivelul managementului superior al firmei.
Absolut. Știu cu siguranță că așa este.
Se extinde foarte sus.
Un prieten de-al meu, care e implicat
într-o societate cu prezenta mare financiară,
spunea... ar cam fi timpul să înveți despre credite ipotecare subprime.
A deschis o sesiune cu biroul lui de tranzacționare si cu mine.
Un tehnician, care a făcut toate acestea... devine foarte excitat.
Folosindu-și computerul, scoțând afară în 3 secunde,
această problemă a valorilor mobiliare Goldman Sachs.
A fost un adevărat dezastru.
Debitori a împrumutat, în medie, 99,3 la suta din prețul casei.
Ceea ce înseamnă ca nu au niciun ban în casa.
Daca ceva nu merge bine, se vor retrage din creditul ipotecar.
Ăsta nu-i un împrumut pe care l-ai face, nu ?
Trebuie să fii nebun.
Dar cumva, 8.000 au luat astfel de împrumuturi
și din momentul în care băieții au încheiat cu Goldman Sachs și agențiile de rating,
două treimi din împrumuturi au fost evaluate AAA,
ceea ce însemna că au fost evaluate la fel de sigure ca titlurile de stat.
E o nebunie întreagă.
Goldman Sachs a vândut în valoare de cel puțin 3.1 miliarde de dolari
din aceste CDO toxice în prima jumătate a anului 2006.
CEO al Goldman Sachs, la acel moment era Henry Paulson,
CEO-ul cel mai bine plătit pe Wall Street.
Bună dimineața, bun venit la Casa Albă.
Sunt încântat să anunț că-l voi numi pe Henry Paulson,
secretar al Trezoreriei.
Are experiență în afaceri de-o viață,
are o cunoaștere de aproape a piețelor financiare,
a câștigat o reputație pentru sinceritate și integritate.
Ai putea crede că ar fi greu pentru Paulson
să se adapteze la un salariu de angajat la stat.
Dar acceptând jobul ca secretar al Trezoreriei,
a fost cea mai bună decizie financiară din viața lui.
Paulson a trebuit să-și vândă acțiunile
în valoare de 485 milioane de dolari la Goldman,
atunci când a mers să lucreze pentru guvern.
Dar datorită unei legi adoptate de către primul președinte Bush,
el nu a trebuit să plătească impozite pe ele.
A economisit, 50 milioane dolari.
În 2007, Allan Sloan a publicat un articol despre CDO
emise în timpul ultimilor luni ca CEO ale lui Paulson.
Articol apărut în octombrie 2007.
Deja, o treime din creditele ipotecare erau executate.
Acum, cele mai multe dintre ele s-au dus.
Un grup care a cumpărat aceste titluri de-acum fără valoare
a fost sistemul public de pensii al angajaților din Mississippi,
care dă lunar pensia la peste 80.000 de pensionari.
Au pierdut milioane de dolari și acum se judecă cu Goldman Sachs.
Pensia anuală medie pentru un angajat public din Mississippi 18.750$.
Media compensațiilor anuale pentru un angajat Goldman Sachs 600,000$.
Compensațiile lui Hank Paulson în 2005 31,000,000$.
Până la sfârșitul anului 2006, Goldman, a mai făcut un pas înainte...
Nu a vândut doar CDO toxice,
a început în mod activ, pariul împotriva lor.
În același timp, le spunea clienților
că acestea erau investiții de înalta calitate.
Prin achiziționarea de credite default swap de la AIG,
Goldman Sachs putea paria împotriva CDO care nu erau ale lor
și să plătească atunci când CDO se prăbușeau.
I-am întrebat dacă cineva a anunțat clienții
și a zis... știți, nouă nu ne mai place acest tip de credit ipotecar
și ne-am gândit că ar trebui să știți.
Nu au spus nimic
dar, puteam simți râsul de la capătul celălalt.
Goldman Sachs a cumpărat credite default swap
de cel puțin 22 miliarde de dolari de la AIG.
A fost atât de mult încât Goldman și-a dat seama
că însăși AIG ar putea da faliment
astfel au cheltuit 150 milioane de dolari
asigurându-se ei înșiși împotriva potențialului colaps al AIG.
Apoi, în 2007, Goldman a mers chiar mai departe.
Au început să vândă CDO special concepute
astfel încât cu cât clienții pierdeau mai mulți bani,
cu atât mai mulți bani făcea Goldman Sachs.
CEO Goldman Sachs și toți directorii executivi
au refuzat sa fie intervievați pentru acest film.
Dar în aprilie 2010, au fost obligați să depună mărturie în fața Congresului.
Șase sute de milioane de dolari, de atât ați vândut titluri Timberwolf.
Înainte de a le vinde,
asta este ceea ce echipele de vânzări spuneau una alteia...
Băieți, aceste titluri mobiliare Timberwolf erau o afacere de rahat.
Asta mi-a venit pe e-mail la sfârșitul lunii iunie.
- Corect. Și ați vândut Timberwolf. - După tranzacție.
Nu, nu, ați vândut Timberwolf.
Am făcut tranzacția după aceea.
Da, bine.
Următorul e-mail, să aruncăm o privire, 1 iulie, '07
Spune-i forței de vânzări, "prioritatea este Timberwolf."
Prioritatea dvs de top, era să vindeți această afacere de rahat.
Dacă aveți un interes advers la clientul dvs,
aveți datoria de a dezvălui asta, clientului dvs.
Să-i spuneți clientului dvs de interesele adverse ?
Asta e problema mea.
Domnule președinte, doar încerc să înțeleg.
Nu, cred că ați înțeles, dar nu vreți să răspundeți.
Credeți că aveți datoria de a acționa
în interesul clienților dumneavoastră ?
Din nou, dle senator, eu,
Voi repeta, știți, avem datoria de a servi clienții noștri
arătând prețurile pe tranzacție, dacă aceștia ne-o cer.
Ce părere aveți despre,
vânzarea valorilor mobiliare de care propriul personal crede că sunt un rahat ?
Nu vă deranjează asta ?
Cred că ar fi, din nou, ipotetic ?
Nu. Acest lucru este real.
- Ei bine, atunci eu nu... - Am auzit astăzi.
Ei bine...
Am auzit-o azi... e o afacere de rahat, e o prostie.
N-am auzit astăzi nimic mă face să cred că nimic,
n-a mers prost.
Nu există un conflict atunci când vinzi ceva cuiva
și apoi ești determinat să pariezi împotriva acestui lucru
și să nu dezvălui asta, persoanei căreia îi vinzi ?
- În... - Vedeți o problemă ?
În contextul de piață, ăsta nu este un conflict.
Când ați auzit că angajații dvs, în aceste e-mail-uri, au declarat,
"Dumnezeule, ce afacere de rahat, Doamne, ce bucată de rahat"
Ați simțit ceva ?
Cred că e nefericit să ai asta pe e-mail.
Sunteți, b...
Și foarte nefericit... Eu nu, eu nu...
Pe e-mail ? Cum e să te simți așa ?
Cred că e nefericit pentru oricine să i se spună asta, în orice formă.
Concurenții dvs au fost implicați în activități similare ?
Da. Și într-o măsură mai mare decât noi, în majoritatea cazurilor.
Administrator de fonduri speculative, John Paulson
a făcut 12 miliarde de dolari pariind împotriva pieței creditelor ipotecare.
Când John Paulson a lăsat titlurile de valoare ipotecare
pentru a paria împotriva lor,
a lucrat cu Goldman Sachs și Deutsche Bank pentru a crea și mai multe.
Morgan Stanley a vândut, de asemenea,
titluri de valoare ipotecare pe care paria contra
și este în prezent dat în judecată
de către angajații de stat ai fondului de pensii
din Insulele Virgine, pentru fraudă.
Procurorul susține că Morgan Stanley, știa că CDO erau rahaturi.
Deși a fost evaluat AAA,
Morgan Stanley pariau că vor eșua.
Un an mai târziu, Morgan Stanley a făcut sute de milioane de dolari,
în timp ce învestitorii și-au pierdut aproape toți banii.
Goldman Sachs, John Paulson și Morgan Stanley, nu erau singurii.
Fondurile speculative Tricadia și Magnetar au făcut miliarde pariind împotrva CDO-urilor,
emise de Merrill Lynch, JP Morgan și Lehman Brothers.
CDO-urile au fost vândute clienților ca investiții sigure.
Ai fi crezut că fondurile de pensii ar fi spus, "acestea sunt subprime,
de ce să le cumpăr ? "
Și au fost acești băieții de la Moody's
și Standard and Poor's care au spus, că e AAA.
Nici unul dintre aceste titluri de valoare n-au fost emise fără aprobare,
Good Housekeeping Seal of Approval, a agențiilor de rating.
Cele trei agenții de rating... Moody's, S & P și Fitch,
au făcut miliarde de dolari dând rating ridicat la valori mobiliare riscante.
Moody's, cea mai mare agenție de rating,
și-a crescut de patru ori profitul între 2000 și 2007.
Moody's și S & P primeau compensații pe bază rapoartelor de rating.
Cu cât dădeau mai multor titluri de valoare structurate, rating AAA,
cu atât erau mai mari câștigurile lor trimestriale.
Imaginați-vă că ați fost la New York Times,
și le-ați spus, dacă scriți un articol pozitiv,
vă voi plăti 500.000 de dolari.
Dacă nu, nu vă voi da nimic.
Agențiile de rating puteau opri asta, spunând...
Ne pare rău, știți avem standardele noastre.
Asta este... o, și taie imediat o mulțime de fluxului de finanțare,
pentru debitorii riscanți.
Instrumente de rating AAA,
mișunau de la doar o mână, la mii și mii.
Sute de miliarde de dolari, au fost evaluate. Știi, și...
- Pe an. - Pe an, oh, da.
Acum am depus mărturie în fața ambelor camere ale Congresului
cu privire la problema agenției de rating de credit.
Și ambele, au aruncat afară avocați eminenți al Primului Amendament,
care susțineau că atunci când spunem că ceva este evaluat AAA,
este doar opinia noastră nu trebuie să vă bazați pe ea.
Ratingurile S&P, exprimau opinia noastră.
Ratingurile noastre sunt,
sunt opiniile noastre. Dar sunt simple opinii.
Cred că subliniem faptul că ratingurile noastre sunt...
Sunt opinii.
Ei nu și-au împărtășit opiniile cu noi.
Niciunul n-a vrut să fie intervievat pentru acest film.
Ei nu vorbesc la valoarea de piață a unei garanții,
volatilitatea prețului acesteia, sau caracterul ei adecvat ca o investiție.
PARTEA III - CRIZA
Avem atât de mulți economiști care vin spunând,
oh, acesta este un balon și se va sparge
și asta va fi o problemă reală pentru economie.
Unii spun că ar putea chiar cauza o recesiune la un moment dat.
Care este cel mai rău scenariu, dacă, de fapt, o să-l vedem...
Prețurile coboară în mod substanțial în întreaga țară ?
Ei bine, nu aprob premisa dvs. Este o posibilitate destul de redusă.
N-am avut niciodată o scădere a prețurilor locuințelor
pe o bază na..., o bază la nivel național.
Ben Bernanke a devenit președinte al Federal Reserve, în februarie 2006,
anul de vârf pentru creditarea subprime.
Dar, în ciuda numeroaselor atenționări primite,
Bernanke și Consiliul Federal Reserve nu au făcut nimic.
Ben Bernanke a refuzat să fie intervievat pentru acest film.
Robert Gnaizda s-a întâlnit cu Ben Bernanke și Consiliul Federal Reserve,
de trei ori după ce Bernanke a devenit președinte.
Numai la ultima ședință
a sugerat că a existat o problemă,
și că guvernul ar trebui s-o vadă.
Când ? Când a fost asta ? În ce an ?
Pe 11 martie 2009, în D.C.
- În acest an. - În acest an ne-am întâlnit, da.
Și la fel v-ați mai întâlnit cu el, de două ori, chiar și în 2008 ?
Da.
Unul din cei șase guvernatori ai
Consiliul Federal Reserve care a fost subalternul lui Bernanke
era Frederic Mishkin, numit de către președintele Bush, în 2006.
Ați participat la reuniunile semi anuale pe care,
Robert Gnaizda și Greenlining
le-au avut cu Federal Reserve Board ?
Da, am făcut-o. Eram de fapt în comisia care...
care era implicată, în Comisia pentru afaceri
a comunității consumătorilor.
A avertizat, într-o manieră extrem de explicită,
despre ceea ce se întâmpla,
și a venit la Consiliul Rezervei Federale,
cu documentația împrumuturilor și tipul de credite care erau
frecvent utilizate.
A fost ascultat politicos și nimic nu s-a făcut.
Da. Așadar, din nou, nu știu detaliile, în ceea ce privește...
De fapt, eu, eu doar nu...
indiferent de informațiile pe care le oferă, eu nu sunt sigur exact...
De fapt, ca să fiu sincer cu tine, nu-mi amintesc, acest tip de discuții,
dar, desigur, acolo, au existat probleme care au fost, dezbătute.
Dar atunci întrebarea este, cât de omniprezenți sunt ?
De ce nu ați încercați să vedeți ?
Cred că au făcut oamenii.
Am avut oameni care se uitau, un întreg grup se uitau la asta.
- Pentru orice motiv. - Scuză-mă, nu vorbiți serios.
Dacă v-ați fi uitat, ați fi găsit anumite lucruri.
Știi, asta e foarte, foarte ușor să spui mereu că poți găsi întotdeauna.
Încă din 2004,
FBI a fost deja avertizat despre o epidemie de fraudă ipotecară.
Acestea au raportat aprecieri umflate,
au falsificat documentația de împrumut
și alte activități frauduloase.
În 2005, economistul șef al FMI, Raghuram Rajan,
a avertizat că stimulentele periculoase ar putea duce la o criză.
Apoi au venit avertismentele lui Nouriel Roubini, în 2006...
Articolele lui Allan Sloan în revista Fortune
și Washington Post, din 2007
și avertismentele repetate din partea FMI.
Le-am spus și în numele instituției că...
Criza care este în fața noastră este o criză majoră.
Cui i-ați spus?
Guvernului, Trezoreriei, Fed, la toată lumea.
În mai 2007, managerul fondului de investiții Bill Ackman,
a lansat o prezentare numită "Who's Holding Bag ?",
în care a descris modul în care bulele se vor dezumfla.
Și la începutul anului 2008, Charles Morris
a publicat cartea sa despre criza iminentă.
Nu ești sigur, ce faci...
Și ai putea avea unele suspiciuni că standardele de subscriere sunt slabe
dar atunci întrebarea este, ar trebui să faci ceva în privința asta ?
Până în 2008, creditele ipotecare au crescut vertiginos,
iar securizarea lanțului a făcut implozie.
Creditorii nu mai puteau vinde creditele lor la băncile de investiții
și pe măsură ce creditele mergeau prost, zeci de creditori au dat faliment.
Chuck Prince, de la Citibank, a spus odată
că trebuie să dansăm până se oprește muzica.
De fapt, muzica se oprise deja când a spus asta.
Piața pentru obligațiunile ipotecare se prăbușise,
lăsând băncile de investiții cu sute de miliarde de dolari blocați în credite,
obligațiuni de stat și ipotecare pe care nu le puteau vinde.
Când a început criza, atât administrația Bush
cât și Rezervele Federale erau în prăbușire.
N-au înțeles implicațiile.
Când v-ați gândit pentru prima oară
că e periculos, că e rău ?
Îmi amintesc foarte bine.
Cred că era la summit-ul G7 din februarie 2008.
Îmi amintesc că am discutat despre asta cu Hank Paulson.
Îmi amintesc foarte clar că i-am spus:
"Vedem deja cum se apropie tsunami".
Și ne-am propus
să întrebăm ce costum de baie să ne luăm.
Ce v-a răspuns, ce credea el ?
Lucrurile sunt sub control. Suntem foarte atenți
la situația asta
și o ținem sub control.
Vom crește în continuare, bine ? Evident, i-am spus:
"Dacă totuși crești, nu ești în recesiune".
Toți știm asta.
Criza a început cu patru luni înainte ca Paulson să dea această declarație.
În martie 2008, banca de investiții Bear Stearns a rămas fără bani lichizi
și a fost cumpărată la 2$ pe acțiune de către JP Morgan Chase.
Afacerea a fost acoperită cu 30 miliarde $ în obligațiuni de stat
de la Rezerva federală.
Atunci era momentul să intervină administrația
și să întreprindă mai multe măsuri
care să reducă riscurile în sistem.
Conform informațiilor primite de la anumite organizații,
sfârșitul nu-i aici, mai sunt capete care vor cădea.
Am văzut băncile de investiții lucrând
cu Rezervă Federală și cu SEC pentru a-și întări lichiditățile,
poziția pe piața capitalurilor.
Primesc mereu rapoarte. Regulatorii financiari sunt vigilenți.
În 7 septembrie 2008,
Henry Paulson a anunțat preluarea de către guvernul federal
a firmelor Fannie Mae și Freddie Mac,
doi giganți în materie de credite ipotecare, aflați în pragul colapsului.
Nimic din acțiunile noastre din această zi
nu reflectă în vreun fel schimbarea viziunii
asupra locuințelor sau a puterii
celorlalte instituții financiare din SUA.
După două zile, Lehman Brothers a anunțat pierderi record
de 3.2 miliarde $ și prețul acțiunilor lor s-a prăbușit.
Prăbușirea lui Lehman și a AIG în septembrie
a fost, totuși, o surpriză.
A apărut după cele întâmplate în iulie cu Fannie și Freddie. Deci...
Ceea ce s-a întâmplat în septembrie a fost extrem de important
și nimeni nu se aștepta.
Cred că e corect așa.
Bear Stearns a fost cotata cu AAA cu o lună înainte de a da faliment ?
- Mai degrabă, cotație A2. - A2.
- Da. - Bine.
- Totuși, A2 nu înseamnă faliment. - Nu, nu, nu.
Este cotația pentru o investiție solidă.
Lehaman Brothers, A2, cu câteva zile înainte să se prăbușească.
AIG, cotație AA, cu câteva zile înainte să primească împrumutul.
Fannie Mae și Freddie Mac aveau cotație AAA atunci când au fost salvate.
Citigroup, Merill, toate aveau cotații foarte bune.
Cum s-a întâmplat așa ceva ?
E o întrebare bună. Chiar grozavă.
În niciun moment nu s-a adresat administrația instituțiilor mai mari,
să le spună: "e serioasă treaba, spuneți-ne cum stați,
fără prostii ?"
Asta era treaba regulatorilor financiari.
Treaba lor e să înțeleagă expunerea
diverselor instituții, fiindcă înțeleg mai bine
modul în care răspund acestea
la situația de criza. Deci...
Mă scuzați, dar nu e adevărat.
Cum adică, nu e adevărat ?
În august 2008 erați conștient
de toate cotațiile deținute de Lehman, Merrill Lynch, AIG.
Credeți că erau conforme cu realitatea ?
La momentul acela, era clar
că de fapt cotațiile nu erau corespunzătoare,
fiindcă fuseseră substanțial scăzute.
Nu au fost scăzute.
A fost o anumită scădere,
în ceea ce privește industria, prețul acțiunilor.
Nu doar câteva, ci toate aceste firme au primit cel puțin cotația A2,
până cu câteva zile înainte de a fi salvate.
Vedeți dvs, atunci răspunsul este că nu știu suficient de multe
pentru a vă răspunde la întrebare.
Guvernatorul Fred Mishkin demisionează în 31 august.
Spune că dorește să se întoarcă la catedra de la Școala de Afaceri Columbia.
De ce v-ați dat demisia de la Rezervele Federale, în august 2008 ?
Adică, în toiul celei mai mari crize financiare.
A trebuit să-mi revizuiesc un proiect de carte.
Plecarea sa lasă Rezervele Federale cu trei din cele 7 locuri din conducere vacanțe,
exact când economia avea mai mare nevoie.
Sunt sigur că proiectul dvs de carte va fi citit și este important.
Dar, în august 2008,
în lume se petreceau lucruri mult mai importante, nu ?
Vineri, 12 septembrie,
Lehman Brothers a rămas fără bani lichizi
și toată industria băncilor de investiții s-a scufundat cu repeziciune.
Stabilitatea sistemului financiar global era în pericol.
În acel sfârșit de săptămână, Henry Paulson și Timothy Geithner,
președintele Rezervelor Federale din New York,
a convocat o întâlnire de urgență cu președinții băncilor mai importante,
în efortul de a salva Lehmann.
Dar Lehmann nu era singură.
Merrill Lynch, o altă bancă de investiții foarte importantă,
era în pericol de prăbușire.
În duminică aceea a fost achiziționată de Bank of America.
Singura banca interesată să cumpere Lehman era firma britanică Barclay.
Regulatorii financiari britanici au cerut o garanție oficială de la guvernul SUA.
Paulson a refuzat.
Nici Lehman, nici guvernul federal nu am planificat nimic pentru faliment.
Am sărit într-un taxi
și ne-am dus la Banca Rezervelor Federale.
Voiau să înceapă declararea insolvenței înainte de miezul nopții
de 14 septembrie.
Am atras atenția că ar fi un eveniment groaznic.
La un moment dat, am folosit termenul "Armaggedon".
I-am întrebat dacă au luat în considerare consecințele a ceea ce aveau de gând ?
Efectul asupra piețelor va fi extraordinar.
- Dvs ați spus asta ? - Da.
Ne-au zis doar că au luat în considerare tot ce le-am spus
și că își mențin opinia
că, pentru a calma piața și pentru a evolua,
era necesar ca Lehman să fie declarată falimentară.
- Să calmeze piața ? - Da.
Când vi s-a spus pentru prima oară ca Lehman va intra în insolventa ?
După ce a intrat.
După ?
Bine.
Și cum ați reacționat atunci când ați aflat ?
Sfinte Sisoie.
Paulsen și Bernanke nu i-au consultat pe ceilalți guvernanți
și n-au înțeles consecințele legilor străine în materie de insolventa.
Conform legilor britanice, biroul Lehmann din Londra a trebuit să fie închis imediat.
Toate tranzacțiile s-au oprit.
Și era vorba de mii și mii de tranzacții.
Fondurile de investiții care aveau bunuri în comun cu Lehmann la Londra
au descoperit peste noapte, spre groaza lor,
că nu-și mai pot recăpătata bunurile.
Unul din vârfurile axului cedase.
Asta a avut un efect devastator asupra întregului sistem.
Cele mai vechi fonduri monetare din tara
au trecut 750 milioane de dolari ca debit irecuperabil
datorită falimentului Lehmann.
Prăbușirea lui Lehmann a determinat și colapsul pieței de imprimate,
de care depindeau multe companii
pentru a-și plati cheltuielile curente, cum ar fi statele de plată.
Asta înseamnă că s-ar putea să disponibilizeze angajați.
Nu mai pot cumpăra materie primă. Afacerile s-au oprit pe loc.
Dintr-o dată, oamenii s-au trezit și au spus:
"În ce să mai credem ? Nimic nu mai e de încredere"
În aceeași săptămână, AIG datora 13 miliarde de dolari
deținătorilor de obligațiuni swap
și nu aveau banii.
AIG a fost un alt ax.
Dacă se oprea AIG, știți,
ar fi trebuit să se oprească toate avioanele.
În 17 septembrie, AIG este preluată de guvern.
O zi mai târziu, Paulson și Bernanke
cer Congresului 700 miliarde de dolari pentru a împrumuta băncilor.
Îi avertizează că alternativa ar fi un catastrofal colaps financiar.
A fost înfricoșător. Întregul sistem a înghețat,
fiecare parte din sistemul financiar, fiecare piesă din sistemul de credit.
Nimeni nu mai putea să împrumute bani.
Era ca un infarct al sistemului financiar global.
Mi-am jucat cartea așa cum am avut-o.
O mulțime din lucrurile cu care mă confrunt
sunt consecințe ale celor făcute
acum mai mulți ani.
Secretarul de stat Paulson a explicat cauzele prăbușirii.
Le-a spus pe nume tuturor cauzelor potențiale ale acestor fapte
și au fost destule.
- Deci, nu sunt sigur... - Doar nu vorbiți serios, nu ?
Vorbesc foarte serios. La ce vă așteptați ?
Ce ați vrut să vedeți și nu ați văzut ?
A fost cel care s-a zbătut cel mai mult
pentru interzicerea reglementarilor în privința obligațiunilor swap
și cel care a mărit gradul de influență a băncilor de investiții.
- Din nou, ce... - A spus cumva asta ?
Nu l-am auzit vreodată să spună asta.
Îl putem opri pentru o clipă ?
Henry Paulson a refuzat să dea un interviu pentru acest film.
Când AIG a primit împrumutul de stat, deținătorii obligațiunilor swap,
din care cel mai important era Goldman Sachs,
au fost plătiți a doua zi cu 61 miliarde de dolari.
Paulson, Bernanke și Tim Geither au obligat AIG
să plătească 100 cenți pentru un dolar, în loc să negocieze preturi mai mici.
În final, împrumutul dat de stat către AIG i-a costat pe americani 150 miliarde $.
160 miliarde $ s-au cheltuit pe AIG.
14 miliarde au revenit lui Goldman Sachs.
În același timp, Paulson și Geithner au obligat AIG
să renunțe la dreptul de a da în judecată pe Goldman și celelalte bănci pentru fraudă.
Nu cumva e o problemă dacă persoana desemnată să se confrunte cu criza
este fostul președinte al Goldman Sachs,
cea care a avut un rol major în producerea crizei ?
Cred că e corect să spunem că piața financiară de astăzi
este incredibil de complicată.
E nevoie urgentă de bani.
În 4 octombrie 2008, președintele Bush
a semnat împrumutul de stat de 700 miliarde $.
Dar piețele de capital mondiale au continuat să se prăbușească,
stârnind teama că se apropia o recesiune globală.
Legislația în materie de împrumuturi de stat nu a făcut nimic
pentru a opri valul de falimente și închideri ale firmelor.
Rata șomajului în SUA și Europa a crescut repede la 10%.
Recesiunea s-a accelerat și s-a răspândit în toată lumea.
Am început să fiu destul de speriat,
fiindcă nu prevăzusem
ca întreaga lume se va prăbuși cu aceeași viteză, în același timp.
În decembrie 2008, General Motors și Chrysler
sunt în fața falimentului.
Și în timp ce consumatorii din Statele Unite reduc cheltuielile,
producătorii chinezi îți văd vânzările prăbușite.
Peste 10 milioane de lucrători migranți din China și-au pierdut locul de muncă.
La sfârșitul zilei, tot cei săraci plătesc cel mai mult.
Aici poți câștiga mulți bani,
cam 70, 80, de dolari pe lună.
Ca și fermier la țară, nu poți câștiga atâția bani.
Muncitorii își transferă salariile în orașele natale,
pentru a le da familiilor.
Criza a început în America.
Cu toții știam că va ajunge în China.
Unele întreprinderi au încercat să mai reducă din personal.
Unii oameni vor sărăci deoarece își vor pierde slujbele.
Viața va fi din ce în ce mai grea.
Creșteam cam la 20 %.
Era un an foarte bun.
Și dintr-o dată am ajuns la minus nouă în acest sfert.
Exporturile s-au prăbușit. Vorbim de 30 %.
Am fost loviți rău, am căzut de sus.
Chiar și cu criza în desfășurare,
nu știam cât de mult se va extinde,
sau cât de severă va fi.
Și încă speram că va fi o cale
pentru noi să mai avem un adăpost
și să fim mai puțin frământați de furtună.
Dar nu este posibil.
Este o lume globalizată și economiile sunt interconectate.
Insolvențele în Statele Unite au ajuns la 6 milioane în anul 2010.
De fiecare dată când o casă ipotecată este luată,
afectează pe toată lumea care trăiește în jurul ei.
Deoarece când acea proprietate iese pe piață,
va fi vândută la prețul cel mai mic.
Poate chiar înainte de a ieși pe piață, nu va fi bine întreținută.
Estimăm că alți 9 milioane de proprietari își vor pierde casele.
Am ieșit la sfârșit de săptămână să vedem ce case se vând.
Am văzut una care ne place.
Plata era de 3.200 $.
Columba Ramos și soțul ei nu vorbesc limba engleză.
Au fost devalizați de brokerul de ipotecă care a fost plătit de un cămătar.
Totul era minunat. Casa era drăguță.
Prețul era mic. Toată lumea era...
ca și cum am câștigat la loterie.
Dar realitatea era când apărea prima plată.
Mi-a părut rău de soțul meu...
... deoarece lucra prea mult.
Și avem trei copii.
Majoritatea pe care am văzut-o de curând, din nefericire,
sunt oameni care au fost loviți de economie.
Își duceau existența, de pe o zi pe alta, de la un salariu la altul
și din nefericire, acesta nu mai este.
Și din nefericire, șomajul nu poate plăti ipoteca de la casă
și nici factura mașinii.
Eram un șofer de tir lung.
Și au oprit... au oprit
tot sistemul de încărcare de acolo
au închis fabrica de cherestea și totul
Așa că m-am mutat aici și mi-am luat o slujbă în construcții.
Și construcțiile s-au închis. Lucrurile sunt așa de dificile.
Sunt mulți oameni acolo, și cât de curând
vor apărea multe tabere asemănătoare în jur
deoarece acum nu sunt slujbe.
Când compania se descurca,
era bine și pentru noi.
Când compania nu s-a mai descurcat,
nu ne-am mai descurcat și noi.
Oamenii care și-au distrus propriile companii
și au băgat lumea în criză
au plecat din dezastru cu averea intactă.
Directorii executivi top cinci la Lehman Brothers
au făcut peste un miliard de dolari între 2000 și 2007
și când firma a devenit falimentară
ei au rămas cu toți banii.
Sistemul a funcționat.
Nu are niciun sens pentru noi să facem un împrumut ce va eșua,
deoarece vom pierde. Ei vor pierde,
cei care împrumută vor pierde, comunitatea va pierde și noi.
Directorul Countrywide, Angelo Mozilo
a făcut 470 de milioane de dolari între 2003 și 2008.
140 de milioane au venit
din scăderea acțiunilor Countrywide
cu 12 luni înainte ca această companie să intre în faliment.
În cele din urmă, eu consider vinovat consiliul când o afacere cade,
deoarece consiliul este responsabil cu angajarea directorului firmei
și supervizează deciziile de strategie.
Problema cu componența consiliilor în America
este modul în care ele sunt alese.
Consiliile, de cele mai multe ori,
sunt alese de directori.
Consiliul de directori și comitetul de compensație
sunt cele mai bune unelte
de a determina salariile directorilor executivi.
Cum crezi că au făcut în ultimii 10 ani ?
Ei bine, dacă te uiți la astea,
le-aș da un 8. Deoarece...
- Un 8 ? - Da.
- Nu un 2. - Nu un 2.
Stan O'Neal, director la Merrill Lynch
a primit 90 de milioane de dolari numai în 2006 și 2007.
După ce a dus firma la faliment
consiliul de directori de la Merrill Lynch i-au permis să demisioneze
și a primit 161 milioane de dolari drept compensație.
În loc de a fi concediat, lui Stan O'Neal i se permite demisia
și primește 151 milioane de dolari
Aceasta e decizia pe care consiliul director a luat-o.
Și ce notă dai acelei decizii ?
Este una grea. Nu știu.
Cred că i-aș da tot B.
Succesorul lui O'Neal, John Thain,
a fost plătit cu 87 milioane de dolari în 2007
și în decembrie 2008,
la două luni după ce Merrill a fost plătit din banii contribuabililor
consiliul lui Thain și Merrill le-au dat sute de milioane în prime.
În martie 2008
divizia de producție financiară de la AIG a pierdut 11 miliarde de dolari.
În loc de a fi concediat, Joseph Cassano, șeful de la AIGFP
a fost ținut ca și consultant
pentru un milion de dolari pe lună.
Și vrei să te asiguri că jucătorii importanți
și angajatorii cheie din AIGFP
am avut acea înțelegere intelectuală.
Am participat la o cină interesantă,
organizată de Hank Paulson cu mai puțin de un an în urmă
cu niște oficialități și câțiva directori
de la cele mai importante bănci din Statele Unite.
Și destul de surprinzător, toți domnii
discutau contradictoriu cum că suntem prea lacomi,
deci avem o responsabilitate. Bine.
Și apoi s-au îndreptat spre trezoreriei, la secretarul trezoreriei,
și au spus că ar trebui să regularizăm mai mult deoarece suntem prea lacomi
și nu putem evita.
Singura cale de a evita asta este sa avem mai multe regularizări.
Am discutat cu mulți bancheri
despre această întrebare, incluzându-i și pe seniori
și asta este prima oară când am auzit pe cineva spunând
că vor ca plățile lor să fie regulate.
Da, deoarece a fost momentul când s-au temut.
Și mai târziu, când soluțiile crizei au început să apară
atunci, probabil s-au răzgândit.
Acum în State, bancherii sunt mai mari, mai puternici,
și mai concentrați ca oricând.
Sunt puțini competitori, și multe bănci mici
au fost preluate de cele mari.
JP Morgan este și mai mare decât era.
JP Morgan a preluat Bear Stearns și apoi WAMU.
Banca America a preluat Countrywide și Merrill Lynch,
Wells Fargo a preluat Wachovia.
După criză, industria financiară
incluzând și serviciile financiare ale mesei rotunde
au luptat din greu să se opună reformei.
Sectorul financiar a angajat 3.000 de lobiști
de cinci ori mai mult decât numărul membrilor Congresului.
Credeți că serviciile industriei financiare
au influență politică excesivă în Statele Unite ?
Nu. Cred că fiecare persoană din țară,
este reprezentată aici, în Washington.
Și credeți că toate segmentele societății americane
au acces corect și egal la sistem ?
Puteți merge în orice cameră de audiere
în care doriți. Deci, da, cred.
Oricine poate intra într-o cameră de audiere,
dar nu oricine poate scrie cecuri ca ale lobiștilor,
pe care industria voastră le scrie
sau se angajează la un nivel de contribuție politică
la care se angajează industria voastră.
Între 1998 și 2008
industria financiară a cheltuit peste cinci miliarde de dolari
pe lobiști și campanii de contribuție.
Și de când a început criza au cheltuit chiar și mai mult.
Industria financiară își exportă influența
într-un mod și mai subtil,
una de care americanii nu știu.
A corupt chiar studiul economiei.
Deregularizările au suport extrem
financiar și intelectual.
Deoarece oamenii discută aprins pentru propriul beneficiu.
Profesia de economist a fost principala sursă a acelei iluzii.
Din 1980, economiștii academicieni
au fost principalii avocați ai deregularizării,
și au avut un rol important în modelarea politicii guvernului Americii.
Foarte puțini dintre acești experți economici ne-au avertizat de criză.
Și chiar și după criză,
mulți s-au opus reformei.
Tipii care s-au gândit la aceste lucruri
erau plătiți mulți bani ca fiind consultanți.
Profesorii de afaceri nu trăiesc doar din salariul facultății.
Se descurcă foarte bine.
În ultima decadă, industria financiară
a băgat peste 5 miliarde de dolari
în contribuții politice în Statele Unite.
Sunt mulți bani.
Asta nu vă deranjează ?
Nu.
Martin Feldstein este profesor la Harvard,
și unul dintre cei mai proeminenți economiști ai lumii.
Precum consilierul șef în domeniul economic al președintelui Reagan,
a fost un mare arhitect al deregularizării.
Și din 1988 până în 2009,
a fost în consiliul director al AIG și AIG Financial Products,
care i-au adus milioane de dolari.
Aveți regrete că ați fost în consiliul director al AIG ?
Nu am comentarii. Nu, nu am regrete
că am fost în consiliul AIG.
- Niciunul. - De care... Absolut niciunul.
Bine.
Aveți regrete în legătură cu deciziile AIG ?
Nu pot spune nimic mai mult despre AIG.
Am predat la Northwestern și Chicago, Harvard și Columbia.
Glenn Hubbard este decanul de la Școala de Afaceri Columbia
și a fost șeful Consiliului de Sfaturi Economice
sub președenția lui George W. Bush.
Credeți că industria financiară
are prea multă putere politică în State ?
Nu cred. Cu siguranță...
Cu siguranță nu am avut această impresie
prin înfrângerile pe care le-au avut în mod regulat la Washington.
Foarte multe proeminențe academice au făcut averi
în timp ce ajutau industria financiară să modeleze dezbaterile publice
și politica guvernamentală.
Grupurile de analize,
Charles River Associates,
Compass Lexecon,
și Law and Economics Consulting Group
au manageriat o industrie de miliarde
care oferă savanți economiști pentru a fi angajați.
Bancherii care au apelat la serviciile lor au fost Ralph Ciofi
și Matthew Tannin
Managerii Bear Stearns au fost puși sub acuzare pentru fraudă.
După ce a angajat The Analysis Group,
ambii au fost achitați.
Glenn Hubbard a fost plătit cu 100.000 de dolari
pentru a depune mărturie în favoarea lor.
Credeți că disciplina economică are
o problemă de conflicte de interese ?
Nu sunt sigur ce vreți să spuneți.
Credeți că o mare proporție a disciplinei economice,
un număr de economiști, au un conflict de interese
care într-un fel poate atrage suspiciuni
Înțeleg ce vreți să spuneți, dar mă îndoiesc.
Majoritatea academicienilor economiști,
nu sunt oameni bogați.
Hubbard câștigă 250.000 de dolari pe an
ca și membru al consiliului Met Life
și a fost în consiliul Capmark,
o mare societate de împrumut în timpul bulei,
care a dat faliment în 2009.
De asemenea a fost sfătuitor pentru Nomura Securities,
KKR Financial Corporation,
și mai multe firme financiare.
Laura Tyson, care a refuzat să dea interviu în acest film,
este profesor la Universitatea din California, Berkeley.
A fost președintele Consiliului de Sfătuitori Economici,
și director la Consiliul Național Economic
sub administrația Clinton.
Imediat după ce a părăsit guvernul,
a intrat în consiliu de la Morgan Stanley
care o plătește cu 350.000 de dolari pe an.
Ruth Simmons, președintele universității Brown,
câștigă peste 300.000 de dolari pe an
în consiliul de la Goldman Sachs.
Larry Summers, ca și secretar al trezoreriei
a jucat un rol important în deregularizarea derivaților.
A devenit președintele Harvard în 2001.
În timp ce la Harvard, face milioane din consilieri
și multe alte milioane, din onorarii de discurs,
multe din ele din bănci de investiții.
Conform raportului federal de încasări,
Câștigul net al lui Summers este între
16,5 milioane și 39,5 milioane de dolari.
Frederic Mishkin, care s-a întors la Școala de Afaceri Columbial
după ce a părăsit rezerva federală,
are în declarația de avere federală
un câștig net între 6 și 17 milioane de dolari.
În 2006, ați fost coautorul unul studiu legat de sistemul financiar din Islanda.
Așa este.
Islanda este de asemenea o țară avansată cu instituții excelente,
corupție mică și reguli.
Economia s-a adaptat la liberalizarea financiară
în timp ce regularizarea pentru prudență și supervizare este puternică.
Da. Și asta a fost o greșeală. S-a dovedit că
regularizarea prudentă și supravegherea nu era puternică în Islanda.
- Și în special în acea perioadă... - Ce v-a făcut să credeți că este ?
Cred că, mergi pe informațiile pe care le ai
și în general imaginea era că
Islanda are o intuiție bună. Era o țară foarte avansată.
Cine v-a spus asta ? Ce fel de cercetări ați făcut ?
Vorbești cu oameni, ai încredere în Banca Centrală
care nu s-a ținut de treabă.
Este clar că...
De ce ai "încredere" în banca centrală ?
Acea încredere pe care...
Mergi cu informațiile pe care le ai.
Cât de mult ați fost plătit să scrieți asta ?
Am fost plătit... Cred că cifra a fost...
Este informație publică
În CV-ul dvs, titlul raportului a fost schimbat
din "Stabilitate financiară în Islanda" în "în Instabilitate Financiară în Islanda."
Nu știu dacă..., orice ar fi
poate fi o greșeală de redactare.
Cred că ce ar trebui să fie public
când cineva face cercetări despre topic
este dacă acea persoană are conflict de interese cu acea cercetare.
Din câte îmi amintesc, nimic nu interzice asta.
Nu-mi imaginez ca cineva să nu facă asta.
În termene de a o pune în scris.
Sunt grave sancțiuni profesionale dacă omiți să faci asta.
Nu am văzut niciun loc în studiu
unde menționați că ați fost plătit
de Camera Comercială Islandeză pentru a o scrie.
- Nu, eu... - Bine.
Richard Portes, cel mai mare economist din UK
și profesor la Școala de afaceri din Londra
a primit de asemenea comision de la Camera Comercială Islandeză în 2007
să scrie un raport care să ridice în slăvi sectorul financiar Islandez.
Băncile prezintă mari lichidități,
Chiar au făcut bani din căderea kronei islandeze.
Sunt bănci puternice, ce finanțează piața.
Fondurile sunt asigurate pentru anul viitor.
Sunt bănci bine conduse.
Richard, mulțumesc foarte mult.
Precum Mishkin, raportul lui Portes
nu a scos în evidență că este finanțat de Camera Comercială Islandeză.
Harvard necesită dezvăluiri
despre conflictul de interese din publicații ?
Din câte știu, nu.
Cereți ca oamenii să dezvăluie remunerațiile
- pe care le primesc din afara activității ? - Nu.
Credeți că este o problemă ?
Nu înțeleg de ce.
Martin Feldstein fiind în consiliul AIG,
Laura Tyson mergând în consiliul Morgan Stanley,
Larry Summers făcând 10 milioane de dolari din firme de consultanță.
Irelevant ?
Da, irelevant..
Ați scris un număr mare de articole
despre un număr larg de subiecte.
Nu ați considerat necesar să investigați riscurile
unei deregularizări a creditelor neperformante ?
Niciodată.
Aceeași întrebare în legătură cu compensațiile executive
și regularizarea corporațiilor guvernamentale
- efectele contribuției politice... - Ce...
Nu credeam că voi avea ceva de adăugat
la acele discuții.
Mă uit acum peste rezumatul dvs.
Mi se pare că majoritatea
activităților dvs sunt în consultanță și conducere de înțelegeri
cu industria financiară.
Nu sunteți de acord cu această caracterizare ?
Nu din câte știu.
Nu cred că persoanele pe care le consult sunt în CV-ul meu, deci...
Care sunt clienții pe care îi consultați ?
Nu cred că trebuie să discut asta cu tine.
Bine.
Uite, mai ai câteva minute și terminăm interviul.
Sunteți consultant pentru firme financiare ?
Răspunsul este afirmativ.
- Și... - Nu vreau să intru în detalii.
Include și alte servicii financiare ?
Probabil.
Nu-ți amintești ?
Domnule, aceasta nu este o depoziție.
Din prostie, am fost destul de politicos și răbdător.
Dar acum mai ai trei minute.
Da tot ce ai mai bun.
În 2004 în mijlocul crizei,
Glenn Hubbard a fost coautor la un ziar foarte citit, împreună cu William C. Dudley
șeful contabil de la Goldman Sachs.
În acest ziar, Hubbard aducea laude derivatelor de credit
și lanțului de securitate
declarând că ei au dezvoltat alocările de capital,
și au sporit stabilitatea financiară.
A citat reducerea volatilității în economie
și a declarat că recesiunile
au devenit mai puțin frecvente și mai ușoare.
Derivatele de credit protejau pierderile băncilor
și ajutau la distribuirea riscului.
Un cercetător în domeniul medical scrie un articol, spunând:
pentru a trata această boală, trebuie să prescrii acest medicament.
Rezultă că 80% din venitul doctorului
vine de la producătorul medicamentului.
Nu te deranjează.
Cred că este într-adevăr important să dezvăluim...
Ei bine, cred că e o mică diferență între
cazurile despre care vorbim aici. Pentru că...
Președinții universităților Harvard și Columbia
refuză să comenteze legat de conflictul de interese.
Deci, crezi că e vorba de disciplina economică ?
Păi, n-are nici o relevanță la nimic, într-adevăr.
Și, în mod sigur, cred că e parte
o important part of the problem e o parte importantă a problemei.
UNDE SUNTEM ACUM
Puterea crescândă a sectorului financiar al Americii
a fost parte a unei vaste schimbări în America.
Din 1980, Statele Unite au devenit
o societate tot mai mult inegală,
iar dominația sa economică a scăzut.
Firme ca General Motors, Chrysler, și U.S. Steel
care formau nucleul economiei, au fost conduse prost
și au căzut în clasamente mai jos decât competitorii străini.
Iar pe când tari ca și China și-au deschis piețele economice
firmele americane au dat slujbe peste ocean ca să economisească bani.
De foarte mulți ani
cei 660 de milioane de oameni din lumea dezvoltată
au fost efectiv feriți
de toată această muncă în plus
care exista pe planeta.
Deodată, perdeaua de bambus și cea de fier se ridica
și avem 2.5 miliarde de oameni
Muncitorii din uzinele americane
au fost concediați cu miile.
Baza noastră manufacturiera a fost distrusă
literalmente de-a lungul anilor
Iar ca urmare, alte industrii au înflorit.
Statele unite sunt pe primul loc în lume în ceea ce privește tehnologia informatică
unde slujbe bine plătite sunt ușor de găsit.
Dar aceste slujbe cer educație.
Iar pentru americanul mediu
colegiul este din ce în ce mai greu de atins.
În timp ce universitățile private de top precum Harvard
au miliarde de dolari în dotări
fondurile pentru universitățile publice sunt în scădere
iar taxele de școlarizare cresc.
Taxele de școlarizare în universitățile publice di California
au crescut de la 650 dolari în anii '70
la aproximativ 10.000 dolari în 2010.
În mod crescător, motivul determinant
al americanilor de a merge la un colegiu
este strâns legat de posibilitatea de a face rost de banii pentru a plăti pentru asta.
Între timp, taxele s-au deplasat
în favoarea celor bogați.
Când am venit prima dată la birou
am crezut că taxele erau prea mari, și chiar erau.
Cea mai dramatică schimbare a fost o serie de reduceri de taxe
propuse de Glenn Hubbard
care la acel timp era
consilierul economic al președintelui Bush.
Administrația Bush a redus taxele pentru investiții
câștigând stocuri la dividende
și eliminând taxele de proprietate.
Noi am avut un plan complet
care, când a fost acționat, a lăsat aproape 1,1 trilioane
în mâinile familiilor muncitorilor americani, investitorilor
și proprietarilor de mici afaceri.
Majoritatea beneficiilor acestor scăderi de taxe
au ajuns la cei mai bogați 1% din americani
Și, apropo, a fost într-adevăr piatra de temelie
în multe moduri, a politicii noastre de redresare economică.
Inegalitatea bunăstării în Statele Unite
este acum mai mare decât în orice țară dezvoltată.
Familiile americane au răspuns acestor schimbări în două moduri:
muncind mai mult sau apelând la credite.
În vreme ce clasă de mijloc se prăbușește
exista o urgență politica primordială
ușurarea condițiilor de credit.
Nu trebuie să ai o casă groaznică.
Cumpărătorul de case cu un venit scăzut
poate avea o casă drăguță ca oricine altcineva.
Familiile americane s-au împrumutat pentru a-și finanța casele
mașinile, sănătatea
și educația copiilor.
Oamenii de jos, în majoritate,
au pierdut teren între 1980 și 2007.
Totul a revenit celor 1% din top
Pentru prima dată în istorie
americanii de mijloc au mai puțină educație
și sunt mai puțin prosperi decât părinții lor.
Era lăcomiei și iresponsabilității pe Wall Street
și în Washington
ne-a dus la o criză financiară la fel de serioasă
ca și toate cele cu care ne-am confruntat de la Marea Depresie.
Când criza financiară lovește
chiar înainte de alegerile din 2008
Barack Obama arata cu degetul la lăcomia de pe Wall Street
și la eșecurile de reglementare
ca și exemple pentru nevoia de schimbare în America.
O lipsă de supraveghere în Washington
și pe Wall Street este exact
ceea ce ne-a băgat în porcăria asta.
După ce și-a ocupat locul la birou, președintele Obama
a vorbit de nevoia de reforma în industria financiară.
Vrem un regulator de risc al sistemului,
cereri de măriri de capital.
Vrem o agenție financiară de protecție a consumatorului
Vrem o schimbare în cultura de pe Wall Street.
Dar când în final au fost adoptate la mijlocul lui 2010
reformele administrației financiare erau slabe
și în anumite zone critice, incluzând agențiile de evaluare
lobbi și compensare
n-a fost propus nimic important
Referitor la Obama și, citez, reforma regulatorie:
răspunsul meu, dacă era un singur cuvânt, ar fi fost: Ha !
Este o reforma foarte mică.
Cum așa ?
Este guvernul de pe Wall Street
Obama l-a ales pe Timothy Geithner ca ministru trezorier
Geithner era președintele rezervelor federale din New York
pe timpul crizei
și unul dintre jucătorii cheie
în decizia de a-l plăti pe Goldman Sachs
100 cenți la un dolar
pentru pariul împotriva ipotecii
Când Tim Geithner depunea jurământul
pentru a fi confirmat ministru trezorier
a spus: n-am fost niciodată un regulator.
Mi-a spus că nu-și înțelege slujba
ca și președinte al rezervelor federale
Noul președinte al rezervelor federale este William C. Dudley
fostul șef contabil al lui Goldman Sachs
al cărui ziar împreună cu Glenn Hubbard lauda derivatele
Șeful personalului lui Geithner este Mark Paterson
fostul lobbist pentru Goldman,
iar unul dintre consilieri este Lewis Sachs
care a supervizat Tricadia
o firmă implicată foarte mult
în vânzarea securităților ipotecilor.
Pentru a ajunge la Commodity Futures Trading Commission
Obama l-a luat pe Gary Gensler - - un fost director al lui Goldman Sachs
care a ajutat la interzicerea legii derivatelor.
Pentru a conduce comisia de schimb și securități
Obama a luat-o pe Mary Shapiro
fostul CEO la FINRA
investiția - industria bancara însăși - auto-reglarea.
Șeful de personal al lui Obama, Rahm Emanuel
a făcut 320.000 de dolari
în slujba lui Freddie Mac
Martin Feldstein și Laura Tyson
sunt membri consiliului de redresare economică al lui Obama.
Iar consilierul șef pe probleme economice al lui Obama este Larry Summers
Majoritatea consilierilor economici
sunt cei ce erau acolo, cei care au construit structura.
Când a fost clar ca Summers și Geithner
vor juca roluri importante ca și consilieri
am știut că asta va fi starea existenta menținută.
Administrația Obama a rezistat legii compensării băncilor
chiar dacă liderii străini au luat poziție.
Cred că industria financiară este o industrie de servicii
ar trebui să servească pe alții înainte de a se servi pe sine.
În septembrie 2009
Christine Lagarde și miniștrii de finanțe ai Suediei,
Olandei, Luxemburgului, Italiei, Spaniei și Germaniei
au votat pentru națiunile G20, incluzând Statele Unite
pentru a impune legi stricte în compensările bancare.
Iar în iulie 2010, parlamentul european
au adoptat aceste legi.
Administrația Obama n-a avut nici un răspuns.
Viziunea lor este că aceasta este o anomalie temporară
și ca lucrurile vor reveni la normal.
Și de aceea îl reconfirm
pentru un nou termen ca și președinte al rezervei federale
Mulțumesc mult, Ben.
În 2009, Barack Obama l-a reconfirmat pe Ben Bernanke.
Mulțumesc, domnule președinte.
La mijlocul anului 2010, niciun director financiar
nu a fost urmărit penal
sau arestat.
Nu a fost numit un procuror special
nici o firmă financiară
n-a fost urmărită penal
pentru acuzații privind securitatea sau contabilitatea.
Administrația Obama n-a făcut nici o încercare
pentru a recupera orice compensație
data directorilor financiari pe durata bulei.
Mă gândesc serios la o acțiune criminală
împotriva liderilor de top din țară
ca Mozilo.
În mod sigur m-aș uita la Bear Stearns, Goldman Sachs
și la Lehman Brothers, și Merrill Lynch
- Pentru procese penale. - Da. Da.
Vor fi foarte greu de câștigat.
Dar cred că ar putea s-o facă
dacă au suficienți subalterni care să spună adevărul
Într-o industrie în care uzul de medicamente, prostituția
și facturarea frauduloasa a prostituatelor
apar pe o scară industrială
n-ar fi prea greu să-i faci pe oameni să vorbească
dacă chiar ai vrea asta.
Mi-au oferit un târg, iar eu am acceptat.
N-au fost interesați de documentele mele
n-au fost interesați de nimic
N-au fost interesați ?
Corect. Corect.
Este o sensibilitate că folosești viciile
personale ale oamenilor în contextul cazurilor de pe Wall Street
în mod necesar, pentru a le face să plesnească
Poate,
după cataclismele prin care am trecut
poate oamenii vor reevalua asta
Nu sunt cel care poate da o judecata la asta chiar acum.
Ai venit astăzi la noi spunându-ne:
ne pare rău, n-a fost cu intenție
n-o s-o mai facem altă dată, aveți încredere.
Am câțiva oameni în circumscripția electorala
care de fapt au jefuit unele din băncile voastre
Și ei spun același lucru.
Că le pare rău, n-a fost cu intenție
n-o s-o facă a doua oară.
În 2009 când șomajul a atins cel mai înalt nivel în 17 ani
Morgan Stanley și-a plătit angajații cu 14 miliarde de dolari
iar Goldman Sachs a plătit 16 miliarde.
În 2010 bonusurile au fost chiar mai mari.
Pentru ce ar trebui plătit un inginer financiar de patru ori
de o sută de ori mai mult decât un inginer normal ?
Un inginer normal construiește poduri
un inginer financiar construiește vise.
Iar când aceste vise devin coșmaruri
alți oameni sunt cei care plătesc.
De zeci de ani,
sistemul financiar american a fost stabil și sigur.
Dar apoi s-a schimbat ceva.
Industria financiară a întors spatele societății,
a corupt sistemul politic
și a dus economia mondială la criza
La costuri enorme, am evitat dezastrul și recuperarea.
Dar oamenii și instituțiile care au cauzat criză sunt încă la putere,
iar asta trebuie să se schimbe
Or să ne spună că avem nevoie de ei
și ca ce fac ei e prea complicat ca să fie înțeles.
Or să ne spună că n-o să se mai întâmple.
Or să cheltuiască miliarde luptând împotriva reformei.
N-o să fie ușor,
dar există lucruri pentru care merita să lupți.
Andrada2003 & BlackAmber & FlorinA (c)SubTeam
AMC & Vic (c) Subs.ro Team
www.subs.ro